www.tjust.com/vit/2014/Riksdagsdebatt20140605.rtf

KLIMATDEBATT RIKSDAGEN 2014-06-05

Relaterad länk
www.tjust.com/vit/2014/Riksdag20140605kommentar.rtf

anf.1 Jens Holm (V):
Herr talman! Kära åhörare och tv-tittare! I dag på internationella miljödagen har vi en aktuell debatt om klimatförändringarna. FN:s klimatpanel IPCC med världens ledande forskare inom klimatområdet har på uppdrag av oss politiker att ta fram det vetenskapliga underlaget till oss beslutsfattare om klimatförändringarna. Beslutsfattarna är ju bland annat vi politiker i riksdagen och regeringen. Sedan i höstas har klimatpanelen tagit fram inte mindre än tre tunga rapporter på klimatområdet. Dessa rapporter är de första rapporterna på sex år som IPCC har tagit fram. Den 27 september kom rapporten om den vetenskapliga grunden för klimatförändringar, den 31 mars kom rapporten om sårbarhet och behovet av klimatanpassning och den 14 april kom rapporten om möjligheter att minska utsläppen. Med anledning av dessa rapporter begärde Vänsterpartiet den 31 mars - direkt efter den andra rapporten - en aktuell debatt om IPCC:s rapport. Jag hoppas att den här debatten ska beröra alla tre rapporter som klimatpanelen har presenterat. Man kan sammanfatta klimatpanelens slutsatser med att det är mer bråttom än någonsin, både att minska utsläppen och att anpassa våra samhällen till ett förändrat klimat. Men klimatpanelen konstaterar också att det går att göra något. Det budskapet skickas direkt till oss beslutsfattare och politiker. Det är det som jag hoppas att den här debatten ska handla om, det vill säga läget för klimatet och behovet av att fatta de rätta besluten för att minska utsläppen och för att anpassa vårt samhälle.

anf.2 Miljöminister Lena Ek (C):
Herr talman! Ärade ledamöter! Ärade åhörare! Jag vill tacka för att den här debatten har kommit till stånd. Precis på samma sätt som FN:s klimatpanel IPCC kontinuerligt behöver diskutera olika frågor och uppgradera sina rekommendationer behöver man också göra det i världens olika folkvalda regeringar och parlament. På ett sätt har gruppen av tusentals vetenskapsmän genom de senaste årens rapporter bekräftat det som vi redan vet, nämligen att läget är allvarligt. Mänskligheten gör ännu inte på långa vägar tillräckligt för att minska klimatpåverkan, framför allt inte när det gäller användning av fossila bränslen. Oavsett var man bor i världen märks nu effekterna: stormar, översvämningar, borrelia, som inte fanns i Sverige när jag gick i skolan, och fjällbjörken som sprider sig uppåt. Även här i Sverige ser vi effekterna. I de fattiga länderna i världen märks detta tydligare. Vi ser en ökad mängd av intensiva orkaner i Nordamerika, torrare väder i sub-Sahara-Afrika och nu senast såg vi översvämningar i Bosnien. I Sverige har kommunerna börjat anpassa sig till det som händer. När Falkenberg för ett par veckor sedan skulle börja bygga ett nytt bostadsområde var det nödvändigt med invallningar och att höja marknivån för 60 miljoner kronor för att klara det som man redan nu vet om klimateffekten. Vad som är nytt i årets rapport från IPCC är budskapen om att vi alltjämt kan vända utvecklingen, och jag vill säga det igen: Vi kan vända utvecklingen. Målet om att hålla temperaturhöjningarna under två grader finns faktiskt inom räckhåll. Det är oerhört viktigt att ha med sig det i klimatförhandlingarna som precis i dagarna har ett avstämningsmöte i Bonn. I november samlas världens länder i Lima i Peru. Nästa år i Paris måste vi klubba igenom ett nytt klimatavtal för hela världen som ska gälla från 2020. Herr talman! Sveriges roll i de oerhört viktiga internationella förhandlingarna ska inte underskattas. Vi tillhör de mest pådrivande regeringarna i världens mest pådrivande region, nämligen EU, som har åtagit sig att uppfylla de högsta bindande kraven bland industriländerna. Vi har ett mycket nära samarbete i klimatfrågorna med en rad utvecklingsländer. Vi får regelbundet förtroendet att leda svåra delförhandlingar på FN:s klimatmöten, nu senast i Warszawa där jag och min sydafrikanska kollega mrs Molewa ledde samtalen och förhandlingarna om långsiktiga skador och förluster. Vi tar täten när det gäller att gjuta liv i de finansieringsmekanismer som kommer på plats: investeringar i clean development mechanisms - snabbstartspengar, Gröna fonden - som är så viktiga för just de fattiga länderna. Vi samlar likasinnade länder i olika processer som kompletterar huvudförhandlingarna. Den globala koalitionen har under två år arbetat med kortlivade klimatgaser. Det är en tredjedel av problematiken. Det finns ett internationell forskningsprojektet, New Climate Economy - eller Start 2-rapporten som jag har dragit i gång. Det pågår ett arbete med att fasa ut statliga subventioner till fossilbränslen. Jag är stolt, men det sätter ju också ett väldigt tryck på att Sverige tillsammans med Sydafrika ska leda de 50 kvinnliga miljöministrarna i vårt nätverk. Vi har faktiskt gemensamt kunnat bidra till att lösa upp knutar. Vi brukar träffas i korridorerna och ibland till och med på damtoaletten för att diskutera kniviga frågor. Allt detta bidrar naturligtvis till ett bättre förhandlingsklimat. Herr talman! Även i nationella termer är jag nöjd över det som vi gemensamt har åstadkommit i alliansregeringen under dessa två mandatperioder. Det finns mycket kvar att göra, men jag kan konstatera att när vi tillträdde 2006 var Sveriges samlade klimatambitioner väldigt vaga. Det enda som S-regeringen och de två stödpartierna har lämnat efter sig är en bedömning - inte ett beslut - av att utsläppen skulle minska med 25 procent till 2020. Utbyggnaden av förnybar energi gick i snigelfart, och bilarna i Sverige, näst efter Albanien, var de mest åldersstigna och därmed också de mest bensinslukande. I dag finns det tydliga klimatmål, utsläppen har minskat och vi har en helt annan bilflotta, vilket är väldigt viktigt. Herr talman! Slutligen vill jag lyfta debatten till en ideologisk nivå när jag kommer in på de svenska förhållandena. Det är en nivå som också förklarar skillnaderna mellan våra partier och även för framtiden för oss som bor i Sverige och vill se nya jobb, en landsbygd som lever och ett Sverige som samtidigt minskar utsläppen. Vänsterpartierna, V och MP, går till val på att Sverige inte ska ha någon ekonomisk tillväxt. För mig är det främmande och nästan skrämmande. Dessa förslag hotar, inte bara jobben utan de hotar också en grön skatteväxling. Vi vill ha skatt och andra ekonomiska styrmedel på det som är miljöbelastande, men vi vill och måste också ha tillväxt. Den tillväxten ska ske på ett miljöriktigt sätt och med hög livskvalitet. Tillväxt, herr talman, betyder till exempel jobb för unga människor. (Applåder)

anf.3 Matilda Ernkrans (S):
Herr talman! I dag den 5 juni firas världsmiljödagen. Den instiftades 1972 i samband med FN:s första miljökonferens, den som hölls i Stockholm och där Olof Palme höll inledningstalet. Det var inte en slump att konferensen förlades just till Sverige. Inte minst den svenska socialdemokratin hade genom sitt arbete för internationell solidaritet, fattigdomsbekämpning och demokratibygge visat sitt engagemang för miljön. Då som nu är det alldeles uppenbart att de människor, de länder, de regimer som saknar respekt för människan, för människovärdet, inte heller har någon respekt för naturen och vår gemensamma miljö. För mig som socialdemokrat är miljöengagemanget enkelt. Det är något som träffar rakt i hjärtat av de socialdemokratiska värderingarna om solidaritet, rättvisa, jämlikhet och frihet. Det är en helhet, en ömsesidighet, en insikt om allas gemensamma beroende och att gemensamma utmaningar behöver gemensamma lösningar. Vad vi gör här och nu påverkar dagens generation och kommande generationer. Det påverkar en helhet, något vi gemensamt delar. Göran Sonnevi har mycket talande uttryckt detta i en dikt: I varje bit bröd Jag tar i munnen, finns Alla människor Hela jorden, hela himlen Och alla stjärnorna Nu ligger alla fakta på bordet. FN:s forskarpanel om klimatet, IPCC, har presenterat det största forskningsunderlag som världen sett om klimatförändringarna. Det ger den vetenskapliga bakgrunden, förändringarnas effekter och vilka åtgärder som är nödvändiga. Det går att beskriva den kunskap vi fått på olika sätt, och som feminist väljer jag ett av de mest talande. Det är nämligen de rikaste männen i de rikaste länderna som är de största utsläpparna, och det är de fattigaste kvinnorna och barnen i de fattigaste länderna som drabbas hårdast av konsekvenserna. Vi, världens länder, måste ta oss samman och minska utsläppen. Det är på oss det beror, och det är om oss människor det handlar. Vi talar om hundratals miljoner människor som drivs på flykt, om torka som minskar skördar, om sjukdomar som sprids snabbare. Beskedet från FN:s forskarpanel är tydligt. Det är mer än dags att ställa om till ett samhälle utan fossila utsläpp och utan klimatpåverkan. IPCC:s femte rapport har gett oss ett mer precist, exakt, underlag. Det gör läget allvarligare och svårare att ifrågasätta. Det går inte att vifta bort. Men den nuvarande svenska regeringen - moderater, folkpartister, kristdemokrater och centerpartister - viftar gärna bort det egna ansvaret. De pekar hellre på andra som de menar måste göra mer. Jag menar att det är förödande. Om alla gör som regeringen och alltid pekar på någon annan händer inget. Det forskarna i FN:s klimatpanel manar oss till, lär oss, är att ta ansvar för den värld som vi fått till låns. Det faktum att den första delrapporten i den femte klimatrapporten presenterades i Stockholm ser jag som en signal och en passning till Sverige att ta ett större ledarskap såväl här hemma som i EU och i de internationella klimatförhandlingarna. "Egentligen är det ganska enkelt." Ja, så sade Thomas Sterner i en TT-intervju. Sterner är professor vid Handelshögskolan i Göteborg, expert på ekonomiska styrmedel och en av författarna till IPCC-rapportens del om de politiska styrmedlen. Han sammanfattade vad som behövs på följande sätt: "Det krävs ett rejält pris på koldioxiden, plus satsningar på förnyelsebar energi." Sverige var först i världen med att införa skatt på koldioxid, och vi har unikt bra förutsättningar för det förnybara. Det är för mig uppenbart att Sverige kan och ska ta ett större ledarskap i EU och i de internationella klimatförhandlingarna. Det är hög tid att växla upp! (Applåder)

anf.4 Johan Hultberg (M):
Herr talman! Låt mig börja med att tacka Vänsterpartiet för att ha tagit initiativ till dagens debatt. De senaste rapporterna från IPCC, FN:s klimatpanel, ger en mycket allvarlig bild av klimatförändringarnas effekter i dag och i framtiden. IPCC inskärper behovet av skyndsamma åtgärder för att snabbt få de globala utsläppen att kulminera och därefter kraftigt sjunka. Hoppingivande är dock att beskedet från panelen alltjämt är att det är möjligt att hejda temperaturökningen så att den inte överskrider två grader. Men tiden är knapp, och det är därför viktigt att Sverige liksom världens alla länder tar sitt ansvar och för en effektiv och resultatinriktad politik. Med tanke på hur allvarliga klimatförändringarna är ägnar vi alltför lite tid i denna kammare åt att diskutera hur vi bäst kan möta klimatutmaningen. När vi väl gör det tenderar vi ofta att fastna i en väldigt snäv debatt där vi snarare träter om exakta målsättningar än diskuterar vilka grundläggande mekanismer som är centrala för att nå framgång. Vi behöver vidga perspektiven och lyfta blicken till världen utanför Sveriges och EU:s gränser. Herr talman! Låt mig dock börja på hemmaplan. I Sverige har vi kommit en bra bit på väg mot Alliansens vision om ett Sverige utan nettoutsläpp 2050. Sedan 1970-talets oljekris har vi till stor del ersatt olja med kärnkraft och biobränslen. Vi har byggt ut infrastrukturen för fjärrvärme, och dess produktion har ökat med över 350 procent. Vi har lärt oss att bygga mer energieffektivt och att använda energi mer effektivt oavsett om det handlar om energi som används i industrin, i jordbruket, för att värma upp våra bostäder eller för att driva våra transporter. Andelen förnybar energi har också ökat kraftigt, från blott 15 procent så sent som 1990 till över 50 procent i dag. Nu ser vi en rekordsnabb utbyggnad av den förnybara elproduktionen, först och främst vindkraften. Allt detta har bidragit till att Sverige i dag är ett mer hållbart land, ett land med lägre utsläpp men med ett större välstånd. Våra utsläpp i Sverige har sjunkit med 23 procent sedan 1990 samtidigt som vår bnp har vuxit med nära 60 procent. Denna mycket positiva utveckling har drivits fram tack vare en ekonomisk tillväxt som skapat resurser för investeringar och triggat utvecklingen. Den positiva utvecklingen har också drivits fram genom att vi nationellt infört beskattning av koldioxid och inom EU fått på plats ett system för handel med utsläppsrätter. Därigenom har vi satt pris på utsläpp och dragit nytta av marknadsekonomins mekanismer. Sverige har med andra ord kommit relativt långt, men klimatutmaningen är global. Varken Sverige eller EU kan komma ens i närheten av att ensamma lösa den gigantiska utmaning som klimatförändringen utgör. Därför måste vi fundera över hur Sverige och EU bäst kan bidra. Hur bör vi utforma vår politik för att inte bara minska utsläppen innanför våra egna geografiska gränser utan globalt? Jag är övertygad om att svaret är en kostnadseffektiv klimatpolitik med marknadsekonomiska styrmedel, en politik som omfamnar förändring och som erkänner att tillväxt är en förutsättning för att lösa klimatutmaningen. Herr talman! Jag tror att vi alla vill att Sverige ska vara ett klimatpolitiskt föregångsland, men det är bara genom att förena sjunkande utsläpp med en stark ekonomisk utveckling som vi kan vara det. Att vara föregångsland handlar inte om att välja en väg som ingen annan vill ta. Att vara föregångsland handlar om att lysa upp en väg som fler väljer att följa. Om vi ska nå framgång inom EU, om vi ska nå framgång i FN:s klimatförhandlingar, ja då får diskussionen inte bara handla om att fördela bördor. Därför är det oerhört viktigt att Sverige fortsatt är ett föregångsland som förenar sjunkande utsläpp med en stark ekonomisk utveckling. Så kan vi få fler länder att göra ambitiösa och bindande åtaganden om utsläppsminskningar. Herr talman! I höstas var jag på plats på klimattoppmötet i Warszawa. Förhandlingarna gick som bekant trögt, men det nåddes framgång inom vissa områden. Bland annat lyckades, som tidigare nämnt, miljöminister Ek tillsammans med sin sydafrikanska kollega nå framgång i frågan om "loss and damage", alltså hur skador och förluster orsakade av klimatförändringarna ska hanteras. I övrigt lämnade jag Warszawa med en hel del frustration över att processen, som ska leda fram till att världens länder i Paris nästa år undertecknar ett globalt avtal med bindande åtaganden om utsläppsminskningar, går så långsamt. Glädjande nog kommer det nu positiva signaler från världens två största utsläppsländer - Kina och USA - som gör mig mer optimistisk. I USA tycks stormen Sandy ha fört det goda med sig att fler fått upp ögonen för klimatförändringarnas allvarliga konsekvenser. Nu tycks president Obama ha tagit initiativ till att skärpa regler som ska minska utsläppen från landets elkraftverk med 30 procent till 2030. I Kina har regionala utsläppshandelssystem införts som ska bana väg för ett nationellt system. Om världens två största utsläppsländer, som tillsammans står för över 40 procent av de globala utsläppen, släpper sargen och kommer ut på banan skapas förutsättningar för att nå framgång i såväl de internationella förhandlingarna som det praktiska arbetet för att sänka utsläppen. Sverige bidrar bäst genom att ta rollen som föregångsland och förena sjunkande utsläpp med ekonomisk tillväxt. (Applåder)

anf.5 Helena Leander (MP):
Herr talman! Jag är glad att vi fått tillfälle att ha den här debatten, då vi lyfter blicken från den inrikespolitiska klimatdebatten och diskuterar de lärdomar vi kan dra av IPCC:s senaste klimatrapport, som innehåller både hopp och förtvivlan. De två första delrapporterna, om det naturvetenskapliga läget och klimatförändringarnas konsekvenser, är dyster läsning. Klimatförändringarna är redan här, och med den här takten går vi mot en uppvärmning på fyra grader eller mer. Redan under två graders uppvärmning - den gräns som världens ledare lovat att hålla sig under - ser vi allvarliga risker för människor, inte minst i form av extremväder. Vid fyra grader kan delar av planeten bli obeboeliga. Men den tredje delrapporten bjuder på hopp. Det går att bromsa klimatförändringarna. Det som saknas är inte kunskapen, tekniken eller ens pengarna. Det är vi som väljer vilken framtid vi vill ge till barn och barnbarn. IPCC ger inga rekommendationer, utan de ger kunskap - gör vi så här händer det här. Sedan är det en politisk fråga vad vi gör med den kunskapen. Hur stora utsläpp vi accepterar beror på hur stora risker vi är beredda att ta med barnens framtid. Vill vi till exempel ha två tredjedelars chans att klara tvågradersmålet får vi släppa ut ytterligare 270 miljarder ton kol det här århundradet. Men med dagens takt slår vi i taket om sisådär 25 år, och sedan får vi inte släppa ut någonting alls. Då är det slut. Vill vi liksom jag ha större marginaler när världens framtid står på spel slår vi i taket ännu tidigare. Börjar vi däremot minska utsläppen med en gång kan vi i stället ställa om samhället under mer ordnade former, en omställning som dessutom kan skapa många möjligheter. Utsläppen kan fås att minska på många sätt, och IPCC:s genomgång visar att det inte råder någon brist på politiska verktyg. Hela listan skulle ta upp hela talartiden, men bara för att ta ett intressant exempel vill jag nämna att de framhåller att skatter på bensin och diesel minskat utsläppen från transportsektorn i Europa med 50 procent. Dessa skatter har enligt IPCC dessutom fördelen att de i första hand träffar höginkomsttagare, medan låginkomsttagare betalar en mindre andel sett till sin inkomst. IPCC visar att tvågradersmålet i högsta grad är möjligt att nå och faktiskt inte ens är så förfärligt dyrt. Med en kostnadseffektiv klimatpolitik minskar tillväxten med 0,06 procentenheter fram till 2100 jämfört med om vi inte hade gjort någonting. Det innebär att de som lever då "bara" beräknas bli 5,2 gånger rikare än vi i stället för 5,5 gånger rikare som de hade blivit annars, om klimatförändringarna inte hade funnits och vi följaktligen inte behövt göra någonting åt dem. Men klimatförändringarna finns och kan bli riktigt kostsamma, så 5,5 gånger rikare hade de inte blivit i vilket fall som helst. Hur hårt klimatförändringarna kan slå mot ekonomin har IPCC inte ens lyckats räkna på, men det är oerhörda summor som ligger i vågskålen. 0,06 procentenheters lägre tillväxt känns som ett rätt rimligt pris för att undvika att delar av planeten blir obeboeliga. Är man tillväxtfientlig då? Varsågod i så fall! Och även om vi av olika skäl inte skulle kunna eller vilja välja de allra billigaste lösningarna - kanske för att de för med sig negativa effekter på andra områden - ska det jämföras med kostnaderna för att skjuta upp åtgärderna, eller ännu värre, att inte göra något alls. Det bästa vi kan göra är att agera och göra det nu. Hur mycket varje land måste göra beror på hur vi ser på rättvisa. Rika länder har i allmänhet högre utsläpp än fattiga. Även om Sverige ligger rätt bra till för att vara så rikt, eftersom vi har goda förutsättningar för förnybar energi och var tidigt ute med klimatpolitik, är våra utsläpp fortfarande ohållbart höga. Vi som byggt upp vårt välstånd genom att fylla atmosfären med koldioxid kan knappast peka finger åt länder som nu vill göra samma resa som vi en gång gjorde och vars utsläpp dessutom till stor del kommer från tillverkningen av de prylar som vi efterfrågar. Vi har ett ansvar att både minska våra egna utsläpp och stötta fattiga länder med mer pengar och teknik för en klimatsmartare tillväxt. Att Sverige ska ta sin del av ansvaret handlar inte bara om att det är det enda moraliskt riktiga, utan också om att det är vår bästa chans att bidra till ett starkt globalt klimatavtal. Vi kan inte bara åka i väg på klimatkonferenser och peka på USA och Kina och säga: Lös det här och ring när ni är klara! Just nu ser det visserligen mer hoppfullt ut än på länge, då både USA och Kina de senaste dagarna kommit med nya utfästelser på klimatområdet. Men det är ingen anledning för Sverige att luta sig tillbaka. Tvärtom ska vi ta vara på den positiva energi som USA:s och Kinas utspel kan ge till de internationella klimatförhandlingarna. Nu kan vi äntligen vända spelplanen från ett läge där alla skyller på alla och väntar på att någon annan ska ta första steget till ett läge där alla länder ser möjligheterna i den gröna omställningen och inspirerar varandra genom att gå före och visa att det går. Svårigheterna i klimatpolitiken ligger trots allt inte i vad som är fysiskt, tekniskt eller ens ekonomiskt möjligt, utan i vad som är politiskt möjligt. Och politiken bestämmer vi. Hur den mer konkret kan utformas hoppas jag kunna återkomma till i nästa inlägg. (Applåder)

anf.6 Anita Brodén (FP):
Herr talman! Mänskligheten står inför globala utmaningar som klimatförändringarna, utarmningen av den biologiska mångfalden, bristen på rent vatten och spridningen av kemikalier. Alla dessa utmaningar hänger ihop, vilket inte minst blir tydligt när man läser utvärderingarna från FN:s klimatpanel, IPCC. Den samlade forskarvärldens budskap är tydligt. Klimateffekter syns redan över hela världen, vilket miljöministern i dag har påmint oss om. Människor drabbas av torka, orkaner och översvämningar. Arter flyttar och ekosystem förändras. Livsmedelsproduktionen, vattenkvaliteten och tillgången på vatten påverkas. Hälsoeffekter för människor blir också en följd. Det krävs därför, herr talman, en miljö- och klimatpolitik byggd på globalt samarbete, kunskap, nya idéer, ny teknik och tydliga styrmedel. Det krävs en energipolitik som förhindrar den fossila användningen, inte ökar den. Att som nu sker öka såväl import som utvinning av olja, gas och kol för EU:s del är förkastligt. Vi ska i stället fortsätta att stadigt bygga ut våra förnybara resurser, forska, utveckla och effektivisera. I vårt långsiktiga arbete in i en värld där förnybara energikällor utgör lejonparten kommer dock kärnkraften att behöva utgöra en viktig brygga från det fossila samhället. Att som Miljöpartiet föreslå en snabbavveckling av två kärnkraftverk under mandatperioden är därför ur klimatsynpunkt mycket allvarligt. Herr talman! Det som gagnar klimatet är att arbeta med att fasa ut fossilsubventionerna och arbeta pådrivande i EU och internationellt för att uppnå acceptans för ambitiösa mål, inte att vilja lämna EU-samarbetet eller satsa på en politik som genererar mer fossil användning. Folkpartiet och regeringen har en hög ambition för det internationella samarbetet i klimatfrågorna, där EU för oss är oerhört viktigt. Vi räknar också med kraftfulla åtgärder kring de förslag som rör hållbar markanvändning och vatten som Miljömålsberedningen beslutade om i går och som i dagarna kommer att levereras till regeringen. Förvaltning av våra naturresurser har bäring på klimatet. Därför arbetar vi för en fortsatt samhällsplanering med hänsyn tagen till hållbarhet. Vi tror på forskning, utveckling och grön teknik, vilket vi med all önskvärd tydlighet visat under våra regeringsår. I Sverige arbetar nu till exempel ett trettiotal myndigheter med förebyggande åtgärder, ökad kunskap och beredskap för klimateffekter. Herr talman! Folkpartiet anser inte att tillväxt är fult, tvärtom. Tillväxt lyfter varje år miljoner människor ur fattigdom och ger allt fler tillgång till social trygghet, utbildning och hälsa. Men klimatförändringar, miljöförstöring och det faktum att resurser kommer att ta slut sätter ändå gränser. Energi och resurser måste därför användas smartare utan att förstöra miljön. Tillväxt behövs. Men den måste bli mindre resurskrävande, mer hållbar och skapa mindre mängd avfall. Herr talman! Klimatförändringarna är som redan nämnts vår generations största miljöhot. För att utsläppen ska minskas i tillräcklig omfattning för att stävja jordens medeltemperatur krävs därför internationella överenskommelser som inkluderar länder med stora utsläpp som USA och Kina. Under den senaste tiden har vi fått besked om att det rör sig i positiv riktning. Det är viktigt att vi driver på för höga ambitioner i EU:s klimat- och energipolitik och att åtgärderna utformas på ett sätt som bidrar till att största möjliga utsläppsminskning sker för varje investerad krona. Herr talman! Vi bedömer därför att EU-kommissionens förslag om 40 procent utsläppsminskning inom EU till 2030 ligger på den kostnadseffektiva banan för att lyckas bidra till det långsiktiga målet att hålla den globala medeltemperaturökningen under två grader. Därutöver är vi givetvis öppna för ytterligare minskning. Det handlar om utsläppsminskning som kan ske på EU-nivå i form av internationella krediter. Vi håller inte med om att det är att smita från vårt ansvar. Tvärtom, när vi bidrar till klimatinvesteringar också i andra länder får det positiva effekter på global nivå. Då blir klimatnyttan större för varje satsad krona. (Applåder)

anf.7 Josef Fransson (SD):
Herr talman, tv-tittare och åhörare! I dag ska vi debattera IPCC:s senaste rapportsläpp AR 5. Denna debatt hamnade, på gott och ont, bara fyra dagar före en betänkandedebatt om klimatpolitiken, så jag tänker spara sakpolitiken till på måndag. I dag tänker jag i stället uppehålla mig kring en svensk klimatforskare som på senare tid väckt stor uppmärksamhet runt om i världen. Han är Sveriges internationellt mest kände klimatforskare med fler än 200 vetenskapliga publikationer och ett otal priser och utmärkelser att luta sig mot. Redan 1959 tog han en filosofie magister i Uppsala och fortsatte sedan sina studier på Stockholms universitet där han införskaffade den på den tiden mycket fina titeln filosofie licentiat. Senare var han under många år verksam på European Centre for Medium-Range Weather Forecasts, 1976-1981 som biträdande chef och forskningschef och senare 1982-1990 som chef. År 1991-2000 var han föreståndare för Max-Planck-institutet för meteorologi i Hamburg, där han också har titeln professor i dynamisk meteorologi. Sedan 2000 är han professor vid University of Reading, och hans forskningsområde innefattar bland annat atmosfärmodellering. Som ni förstår vid det här laget är det en riktig tungviktare jag talar om, men trots det är det nog inte så hemskt många i Sverige som vet vem han är. Hans namn är Lennart Bengtsson. År 1993 valdes Bengtsson för övrigt in som ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. År 2007 tilldelades han Rossbypriset, som är en utmärkelse som tilldelas framstående forskare för betydelsefulla vetenskapliga insatser inom nordisk geofysik, och 2009 fick han titeln hedersdoktor vid Uppsala universitet. Sedan har han dessutom hunnit vara chef för jordvetenskaperna på rymdforskningsinstitutet ISSI i Bern. När en klimatforskare av sådan dignitet har någonting att säga kan det finnas anledning att spetsa öronen. Herr talman! Bengtsson lät sig i början av april i år intervjuas av tidningen Dagens Industri i DI Agenda. Jag tänkte läsa upp lite grann av vad han sade. Det är viktiga grejer i debatten. Hans ord bör till och med rimligen väga ganska tungt i denna debatt. Jag citerar: "Att jordens klimat långsamt blir varmare är ett faktum, liksom den likaledes långsamma havsstigningen på cirka 3 millimeter per år. Sedan slutet på 1800-talet har jordens temperatur dock bara ökat med omkring 0,8 grader, trots en markant ökning av växthusgaserna. Temperaturökningen har skett i en oregelbunden takt med bland annat en period av obetydlig uppvärmning under de senaste 16 åren. Under denna tid har heller ingen uppvärmning av havsytan skett." "Den långsiktiga klimatkänsligheten - - - kan på grund av begränsningarna i dagens klimatmodeller inte bestämmas tillfredsställande, men baserat på observerade data är den genomgående betydligt lägre än de värden på upp till 4 grader som förekommit i media." "De extrema väderhändelser som nästan dagligen rapporteras i media har heller inte blivit värre, vilket övertygande kan visas genom statistik över tropiska stormar, tornados och diverse lokala översvämningskatastrofer." "Det föreligger enligt min uppfattning en obehaglig tendens, inte minst hos media men även av vissa företrädare inom IPCC - - - att överdriva väderfenomenen och skapa en atmosfär av upphetsning hos allmänheten i syfte att få stöd för drastiska åtgärder för att minska växthusgasutsläppen." Jag fortsätter med lite citat. "Här är det de vetenskapliga resultaten som först får ge vika, om de inte råkar vara dramatiska nog. Faktiskt är AR5 - - - mindre dramatisk än IPCC:s tidigare rapporter, då den tonat ner både klimatkänsligheten och extrema väderhändelser." "Man kan inte genomföra gigantiska investeringar baserade på hypoteser och lösa modellsimuleringar som inte ens har validerats mot observerade data." "De begränsade valideringar som gjorts indikerar dessutom att modellerna allmänt överdriver den globala uppvärmningen. Det finns ingen möjlighet att förutse framtiden på en tidskala av 50-100 år." "Det finns inga radikalkurer för att minska växthusgaserna, utan vad som krävs är ett långsiktigt tålmodigt arbete. Det är ingen panik med jordens klimat, det är mycket viktigare att ta tid på sig och genomföra åtgärder genomtänkt." "Den obetydliga uppvärmning vi hittills haft är harmlös, men helt klart kan problem mot senare hälften av detta sekel inte uteslutas, och det är nödvändigt att världen utvecklar mer effektiva metoder att producera och använda energi." "Emellertid, hur man än ser på saken så har 25 års klimatpolitik hittills varit ett magnifikt misslyckande. Växthusgaserna har fortsatt att öka i allt snabbare takt trots kolossalt kostsamma satsningar." "I stället för att satsa krafterna på långsiktiga hållbara insatser på ett brett forskningsprogram, så har resurserna plottrats bort på politiskt ytliga åtgärder. Till exempel gigantiska satsningar på vindkraft som knappast kommer att bidra nämnvärt till att minska koldioxidutsläppen, snarare motsatsen, eftersom baskraft inte kan undvaras." Slutorden från Lennart Bengtsson kan inte understrykas nog: "Vad vi behöver är fler ingenjörer och färre miljöaktivister." Det råkar sammanfalla väldigt väl även med mina slutsatser.

anf.8 Jens Holm (V):
Herr talman! Jag måste säga att det senaste anförandet skakade om mig rätt mycket. När vi har hundratals av världens absolut mest ledande forskare på området väljer Sverigedemokraternas Josef Fransson att klamra sig fast vid en forskare som påstår motsatsen och säger att det inte går att förutsäga klimatförändringarna. Jag tror att det var så Josef Fransson sade. Det klara entydiga budskapet från IPCC:s olika rapporter är det motsatta. Uppenbarligen är detta Sverigedemokraternas politik. De tror inte på klimatförändringen, och de vill inte göra någonting åt den. Jag tycker att det är bra om alla som följer debatten känner till det. Jag ser däremot att FN:s klimatforskare talar direkt till oss. De säger att det är bråttom. De säger att man måste handla. Vi i Vänsterpartiet vill ta vårt ansvar. Det är därför vi har lagt fram vad jag tror är de mest ambitiösa klimatmålen av alla partiers. Vi vill att utsläppen ska minska med minst 52 procent här i Sverige. Vi ska ned under 40 miljoner ton till 2020. Vi har en hel klimatinvesteringsbudget med omfattande utbyggnad av förnybar energi, kollektivtrafik och omställning i våra kommuner och landsting. Vi vill ha ett nytt additionellt klimatbistånd. Vi var det första partiet som lade fram konkreta förslag på hur köttkonsumtionen ska kunna minskas både för djurens och för klimatets skull. Vi vill använda de ekonomiska styrmedel som bevisligen fungerar. Jag är glad att miljöministern och flera andra har tagit upp så kallade miljöskatter. Men jag förvånas över att regeringen inte använder styrmedlen. Man har sänkt till exempel koldioxidskatten för fjärrvärme i ett läge då man borde höja koldioxidskatten. Vi i Vänsterpartiet tycker att det behövs en skatt på flygandet så att flygandet kan gå ned och utsläppen kan minska. Vi behöver höja trängselavgifterna, och vi behöver skatter på långa långtradartransporter - inte för att vi tycker att det är kul med skatter, men för att vi måste göra någonting för att skyndsamt få ned utsläppen. Genom skatterna drar vi också in viktiga pengar till omställningsarbetet. Jag är besviken på regeringens arbete på många områden. Ta till exempel det omfattande arbetet med Färdplan 2050 - förslaget om nollutsläpp till 2050. Naturvårdsverket och andra myndigheter har arbetat idogt och tog fram en ambitiös plan, som jag visserligen har en del synpunkter på, i december 2012. Och vad gör regeringen då? Man väntar, man väntar och man väntar och sedan - för några veckor sedan - kom förslaget: en ny utredning. Lena Ek och alla andra i de borgerliga partierna! Det är inte fler utredningar vi behöver. Vi behöver handling för att rädda klimatet. Jag är glad att miljöministern nämnde katastroflarmen från Balkan. Det är fruktansvärt att se vad som händer där. Tiotals människor har mist livet, och tusentals måste lämna sina hus och hem. För några månader sedan kom det likartade katastroflarm från Storbritannien. Vi vet att skördarna i Kalifornien håller på att torka ut helt och hållet på grund av det extrema väder som råder där. Och detta är ärligt talat ingenting om vi tittar på det som händer i Bangladesh och i södra Indien eller på ökenutbredningen i Botswana - alltså hur utvecklingsländerna drabbas av klimatförändringen. I detta läge, Lena Ek, är jag djupt besviken på att regeringen inte ens kan anslå de 300 miljoner kronorna till FN:s nya klimatfond i år, som ni tidigare har lovat att ni ska göra. Jag är orolig för de extrema väder som kommer att drabba oss här i Sverige. Vi behöver klimatanpassa våra samhällen. Jag vill fråga miljöministern: Vad är strategin för att anpassa Sverige till ett förändrat klimat? Lena Ek! Har vi över huvud taget en nationell plan för klimatanpassning? Jag menar inte de regionala planer som finns, utan en nationell plan. Har vi en enskild myndighet som har ansvaret för klimatanpassningen i Sverige? Det skulle jag gärna vilja ha svar på. Som Johan Hultberg från Moderaterna sade var vi flera som var på det stora klimattoppmötet i Warszawa i fjol. Där fanns också Filippinernas chefsförhandlare Naderev Yeb Saño. Vi vet att han hungerstrejkade under hela toppmötet, för han och andra företrädare för utvecklingsländerna var djupt besvikna på att vi i den rika världen inte har tagit vårt klimatansvar. Yeb Saño sade så här i ett av sina anföranden: Om inte vi - vem? Om inte nu - när? Om inte här - var? Kära meddebattörer, åhörare och tv-tittare! Det är oss han talar till. Vi måste göra mer för att rädda denna fantastiska planet som vi lever på - den som vi kallar för jorden, Tellus och vårt hem. (Applåder)

anf.9 Irene Oskarsson (KD):
Herr talman! Vårt klimat, vår miljö och vårt livsrum - det är en oerhört angelägen debatt vi har i kammaren i dag. Jag måste börja med att instämma i den inledning Jens Holm hade. Sedan kanske vi inte delar så mycket, men inledningen delar jag verkligen. När närmare ett tusental av världens ledande forskare går igenom allt material som står till buds och presenterar väl genomarbetade rapporter, som dessutom sedan tvättas av närvarande politiker för att man ska hitta ett språkbruk som alla kan ställa upp på - då är det allvar. Då är det oerhört centralt och viktigt att vi tar vår del i diskussionen på ett mycket seriöst sätt. Jag brukar också säga så här: Om de ändå hade fel - så glad jag skulle vara att vi har gjort allt de sade! Om vi arbetar i den riktning som IPCC nu har lagt fast kommer vi att agera mycket smartare med de resurser som står till buds. Vi kommer att bygga ett samhälle och fortsätta att bygga ett samhälle där människor blir mer delaktiga och får en bättre livsmiljö. Vi har alltså använt allt på ett betydligt bättre sätt. Dess värre, herr talman, tror jag inte att de har fel. Jag tror också att det är oerhört centralt att Sverige har den roll som Sverige har haft under många år i detta arbete. Jag kan för sommarläsning rekommendera en liten biografi - en självbeskrivning som heter Att kyssa ett träd . Mannen bakom den var med och jobbade intensivt med Stockholmskonferensen. Han är nog i dag mer känd som deckarförfattare för många av oss - Jan Mårtensson. I boken ger ha oerhört bra beskrivningar av det första arbetet här i Stockholm. Det vi nu har att göra, och som Sverige och vår miljöminister gör, är att ta ledartröjan i de diskussioner och de samtal som förs för att övertyga om vikten av att bidra i processen. Sverige har visat, och visar, att det är möjligt att ställa om ett samhälle. Det är vår målsättning att bli totalt fossiloberoende. Dit ska vi nå. Men då krävs det att vi på nationell nivå värnar arbetet, att vi ger förutsättningar för teknikutveckling och forskning och att vi värdesätter de entreprenörer som skapar nya idéer och ger ny kunskap. Det krävs också att vi använder våra internationella kontakter och vårt biståndsarbete på ett mycket effektivt sätt så att det kommer människor till del i form av ökad kunskap och kompetens. Utbildning är kanske den allra viktigaste vägen till att förändra detta. Vi är flera som har haft möjlighet att vara med på något av dessa toppmöten. För min del kommer jag aldrig att glömma den kvinnliga kollega som beskrev följande: Jag gick in i det här politiska arbetet därför att två av mina barn är döda. Jag ställde frågan: Varför då? Hon svarade: De dog när jag lagade mat. Dum som jag var ställde jag följdfrågan: Hur då? Hon hade eldat på ett sådant sätt att barnen förgiftades av det de andades in när hon lagade maten. Kära kolleger! Låt oss konstatera att med sådana berättelser, som alla vi som rört oss i det här arbetet säkert har mött, måste vår ambition vara att driva på. Vi har ett moraliskt ansvar för att se till att världen kan försörja sig på ett hållbart och säkert sätt. Sverige har gått före och ska fortsätta att gå före i resurseffektivisering och i att visa att det går att med till exempel CO2-beskattning driva på forskning och utveckling så att vi kan använda andra drivmedel i de fordon vi behöver, även flyg. Det måste vi vara med och jobba vidare på. Sverige har en utmaning att ta till sig rapporterna och jobba med dem. Jag är glad att jag i dag kan säga att det är detta alliansregeringen gör. Med miljöministern i spetsen jobbar vi oerhört intensivt för att se till att vi tar ansvar för de utvecklingsmöjligheter som står till buds och att vi leder samtal för att lösa upp knutar. Jag är glad över att vi har en portalparagraf - jag tror att Anita Brodén berörde den - när vi jobbar med våra miljömål. Den talar om för oss att vi inte kan exportera våra miljöproblem. Vi måste ta hand om det vi har här, och vi måste ta hand om det som händer där, för vi vill ha en fri handel. Vi måste exportera vår kunskap och kompetens och se till att ge resurser i form av stöd och utvecklingspengar till dem som behöver det allra mest. (Applåder)

anf.10 Miljöminister Lena Ek (C):
Herr talman! Ärade ledamöter! Ärade åhörare! Klimatsituationen är oerhört allvarlig. IPCC:s över 3 000 aktiva forskare från världens alla länder har med sina stora forskargrupper bakom sig beskrivit var vi står, vad som kan hända och vad som redan nu händer i världens olika länder. Om vi tittar på de utsläpp som kommer tycker jag att det är viktigt att se var Sverige står i förhållande till andra länder i världen, eftersom denna debatt ska handla mycket om de internationella förhållandena. Man skulle kunna säga att om världens utsläpp är en meter är EU:s utsläpp en decimeter och Sveriges utsläpp en millimeter. Det är proportionerna. Har Sverige ett ansvar? Ja, vi har ett väldigt stort ansvar, inte på grund av att vi är ett av världens största utsläppsländer utan på grund av att vi har möjlighet att visa hur man gör för att bekämpa fattigdom, skapa jobb och samtidigt klara miljö- och klimatutmaningar. Vi har ett ansvar - det traditionella svenska ansvaret - för att bidra i förhandlingar; Sverige har en medlande och mäklande roll. Vi har ett ansvar för att se till att EU tillsammans sätter upp bra klimatmål och att EU som region i världen går före och visar. Det är vårt stora ansvar. Sedan ska vi inte glömma att klimatutsläpp i Sverige också bidrar till dålig luftkvalitet. Glöm inte, alla ni åhörare, att det är tjugo gånger fler människor som dör i förtid i Sverige på grund av dålig luftkvalitet än som tragiskt dör i förtid till följd av bilolyckor - tjugo gånger fler. Vi har därför ett ansvar också i Sverige och för svenskar, men när det gäller klimatfrågan har vi framför allt ett gigantiskt internationellt ansvar. Hur ser det då ut i Sverige? Hur går vi före? Jo, vi visar att sedan vi började mäta ordentligt 1990 och fram till nu har Sverige sänkt sina utsläpp med 23 procent. Det går ned, förra året med 3 procent. Man kan se att det finns två faser i detta: Före alliansregeringen var det nästan inga sänkningar, men efter alliansregeringen är det en tydlig kurva nedåt. Ni som har datorer eller telefoner framför er, titta gärna på Naturvårdsverkets statistik! Då ser ni den kurvan - 23 procent. Samtidigt har tillväxten gått upp med över 60 procent. Vad är då tillväxt? Tillväxt är bättre hälsa, jobb för unga människor och fler läkare och lärare. Därför är tillväxten väldigt viktig. Jag tycker att Socialdemokraterna borde tala om hur de tänker fortsätta denna utveckling om de får chansen, med vilka och hur det ska se ut. Jag tycker att tillväxten har en väldigt viktig roll i detta sammanhang. Men vi är inte nöjda med detta. Vi ser att vi fortfarande kan sänka svenska utsläpp. Vi går vidare. Jens Holm raljerade över att vi har tillsatt SLU:s rektor Lisa Sennerby Forsse som utredare för att se hur vi efter 2020 - vägen dit har vi kartlagd - ska nå vårt nollmål i Sverige till 2050. Detta är viktigt för alla människor i vårt land. Jens Holm var själv väldigt kritisk mot det material som kom fram. Vi har nästan världens tuffaste klimatmål - det finns enstaka andra länder också. Vi ska ha en minskning på 40 procent till 2020, vi ska ha en fossiloberoende fordonsflotta till 2030 och vi ska vara klimatneutrala i Sverige till 2050. Det är klart att vi måste titta på hur det ska gå till mellan 2020 och 2050. Det tror jag att de flesta som lyssnar också tycker, för det berör deras vardag varje dag. (Applåder)

anf.11 Matilda Ernkrans (S):
Herr talman! Sverigedemokraterna bevisar återigen att man är ett högerparti i dess sämsta mening, långt ifrån socialdemokratins grundläggande värderingar om solidaritet, rättvisa, frihet och jämlikhet. Jag är mycket glad över att min partiordförande Stefan Löfven varit mycket tydlig med att vi aldrig kommer att sätta oss i en regering som är beroende av Sverigedemokraterna. Vi har gett besked, till skillnad från dagens statsminister och moderatledare Fredrik Reinfeldt. Herr talman! För att återgå till det debatten borde handla om har den nuvarande svenska regeringen på allvar haft möjlighet att påverka det som de själva ofta säger är viktigt: andra länders utsläpp. Miljöminister Lena Ek tog upp det i sitt anförande. Nu i höstas satt den svenska regeringens representant med vid EU:s förhandlingsbord när det hände. Men han eller hon satt tyst, sade inget och kunde inget säga. Anledningen till detta var att papperet med förhandlingsmandatet från regeringen var tomt och innehållslöst. Partierna i den svenska regeringen hade inte kunnat komma överens. När EU skulle diskutera vilket förhandlingsbud EU skulle och ska lägga i de stora och slutliga internationella klimatförhandlingarna - en resa som pågår och som avslutas i Paris 2015 - och när andra länder var aktiva för en ambitiösare klimatpolitik för EU satt Sverige tyst. Jag tror att Centern och Lena Ek säkert ville sälla sig till de länder som ville gå längre och låta EU vara pådrivare. Men Moderaterna, kan vi tro, såg uppenbarligen annorlunda på det - kortsiktigt och utan ambitioner. Resultatet av regeringens tystnad i denna förhandling var en svagare position som gynnade länder som Polen och andra bromsklossar. EU står inför det kanske viktigaste beslutet i vår livstid för att rädda förutsättningarna för den mänskliga civilisationen som vi känner den. EU har en nyckelroll i de internationella förhandlingarna och kan vara nyckeln till det lås som USA och Kina sitter fast i. Därför är EU:s förhandlingsbud viktigt. Den nuvarande svenska regeringen hade en chans att på allvar påverka framtiden. Men man tog inte chansen, för man var oenig. EU:s stats- och regeringschefer misslyckades med en uppgörelse om EU:s klimatmål i mars i år. Fredrik Reinfeldt har inte ens beklagat detta. Beslutet flyttades till slutet av oktober i år. Jag och vi socialdemokrater arbetar för att Sverige då ska ha en ny regering - en regering som leds av Stefan Löfven som statsminister. Han åker då till Bryssel med en ny svensk ambitiös position. EU ska gå före i klimatpolitiken. EU behöver ha bindande utsläppsmål, ambitiösa sådana, för förnybar energi och energieffektivisering till 2030. Det har Fredrik Reinfeldt sagt nej till. Utsläppen ska minska med 50 procent inom EU till 2030 jämfört med 1990. Det har Fredrik Reinfeldt sagt nej till. Vi hävdar att EU kan gå i spetsen för ett ambitiöst internationellt avtal genom att anta egna ambitiösa mål som EU:s förhandlingsbud. Det är en position som tar sin utgångspunkt i det som forskningen har sagt att vi behöver göra och det som vi vill göra. Vi är beredda att ta det ledarskapet - att växla upp! (Applåder)

anf.12 Johan Hultberg (M):
Herr talman! Så sent som i morse deltog bland andra jag, Helena Leander och Irene Oskarsson i EU-nämndens sammanträde. Nämnden hade bland annat överläggningar med miljöministern inför kommande miljöråd. Ministern informerade nämnden om att det finns medlemsländer i EU som helt - helt - motsätter sig bindande utsläppsminskningar till 2030. Samma information gavs i går till miljö- och jordbruksutskottet, då vi då hade sammanträde. Informationen är oerhört bekymmersam. För EU:s fortsatta klimatarbete och trovärdighet i de internationella förhandlingarna är det avgörande att vi får på plats ett ambitiöst utsläppsminskningsmål till 2030. Det är grunden för att skapa ett bättre fungerande utsläppshandelssystem och få fart på EU:s klimatarbete. Alliansens position är att EU ska anta ett mål om minskade utsläpp med 40 procent till 2030 med möjlighet att gå längre genom internationella åtaganden. Det gjorde miljöministern klart genom en brevväxling redan i oktober. För svenskt vidkommande skulle ett sådant mål på EU-nivå innebära betydligt högre mål nationellt, då vi redan har kommit långt i vårt arbete. Utsläppsminskningar på 40 procent har vi i Sverige som mål att nå redan 2020. Här i kammaren har vi nu hört oppositionen kritisera Alliansen för att följa kommissionens förslag, som är den mest kostnadseffektiva vägen framåt. Nu senast kom kritiken från Matilda Ernkrans. Det är märkligt, kan jag tycka, att de rödgröna vill fördyra EU:s klimatpolitik och därmed försämra våra möjligheter att långsiktigt nå resultat. Om detta kan vi ha olika uppfattningar, men jag finner det anmärkningsvärt att företrädare för de rödgröna försöker göra gällande att Sverige, som driver på för att få på plats ett ambitiöst utsläppsminskningsmål inom EU, skulle bromsa utvecklingen. Det är direkt ohederligt av ledamöter som för bara några timmar sedan fått information om att det finns medlemsländer i EU som helt motsätter sig ett utsläppsminskningsmål. Vi kan bråka hur länge som här i Sveriges riksdag om exakta procentsatser; det spelar ingen roll om vi inte får med oss övriga 27 medlemsländer. Återigen tror jag att det effektivaste sättet att få fler länder att ansluta sig till en ambitiös klimatpolitik är att agera som föregångsland. Sveriges roll som föregångsland äventyras och utmanas dock av S, V och MP. De tre partierna är inte överens om mycket, men de är överens om tre frågor: De vill göra det dyrare att driva företag, de vill göra det dyrare att anställa och de vill göra det mindre lönsamt att arbeta. Det är en tillväxtfientlig politik som skulle leda till färre jobb och riskera att leda till högre globala utsläpp när man driver industri bort från Sverige, som har ren el och sträng miljölagstiftning, till länder vars elproduktion baseras på smutsig kolkraft. Herr talman! Tack vare Alliansens arbetslinje och en ansvarsfull ekonomisk politik har vi trots krisen i vår omvärld lyckats skapa 250 000 nya jobb i Sverige. Det är en tillväxt som har gjort att vi har skapat resurser som har möjliggjort historiska investeringar i infrastruktur och klimatforskning. Regeringen har beslutat att förstärka energiforskningen, vars värde i dag uppgår till hela 1,3 miljarder, med ytterligare medel. Lejonparten av forskningsmedlen går till att uppfylla våra högt uppställda miljö- och klimatmål. Det är bara genom teknisk utveckling som vi kan lösgöra världen från dess fossilberoende.

anf.13 Helena Leander (MP):
Herr talman! Runt om i vårt land finns det massor av klimathjältar som försöker dra sitt strå till stacken i sin vardag eller i de företag där de verkar. De har varit med och bidragit till att vi sedan länge har lyckats minska våra utsläpp i Sverige. De får inte så mycket kredd när Alliansen försöker ta åt sig all ära för att ha minskat utsläppen i Sverige. Faktum är att när man tittar i Alliansens eller regeringens egna dokument finner man att större delen av utsläppsminskningarna kommer från tidigare beslutade åtgärder, åtgärder på EU-nivå som man måste följa och alla möjliga andra saker än den egna politiken, som står för en väldigt liten del av utsläppsminskningarna. Jag tror att människorna som själva försöker göra sitt för klimatet förväntar sig att vi politiker ska ta vår del av ansvaret, både genom att leva upp till de löften som vi gett de fattiga länderna om att bidra med pengar utöver biståndet och genom att minska våra utsläpp ytterligare i Sverige. Vi hamnar lätt i en väldigt konstig klimatdebatt där vi får höra från alliansföreträdare om alla klimatåtgärder som de är emot, som de inte vill ha. Det är åtgärder som kanske kan ha någon inverkan på tillväxten, kanske inte. Det handlar om de klimatskatter som vi föreslår, bland annat från Miljöpartiets sida. Det handlar om att inte bara i teorin prisa idén att det ska kosta att släppa ut, vilket är ett kostnadseffektivt styrmedel genom att vi höjer den koldioxidskatt vi har och utvidgar klimatbeskattningen till de områden som i dag inte fullt ut betalar sina klimatkostnader, som till exempel flyget. Det handlar om att pengarna vi får in också kan investeras i omställningen - i järnväg, förnybar energi och energieffektivisering. På så sätt får vi dubbel klimatnytta. Här får vi på punkt efter punkt höra från Alliansen: Nej, det är vi emot. Då undrar man kanske ibland vad Alliansen vill göra i stället, men där finns det inte lika många svar. Det finns en del saker som vi alla är överens om, som ingen är emot, som Alliansen ibland lyfter fram att den gör. Men den stora skillnaden är ju att vi från oppositionens sida, inte minst från Miljöpartiets sida, faktiskt vill göra mer. Vi vill att Sverige ska ta ett större ansvar än vi gör i dag. Då måste vi också ha fler verktyg för det, och då väljer vi kostnadseffektiva verktyg, i många fall klimatskatter som sedan kan kompletteras med klimatinvesteringar som inte bara gör det mer lönsamt utan också praktiskt möjligt att ställa om till ett mer klimatsmart samhälle. Vi får en massa skäll för det. Ja, det är att lätt att sitta och skälla när man har satt upp så låga mål att man kan knappt behöver göra någonting mer. Jag tycker inte att det är okej. Jag tycker att vi behöver göra mer i Sverige. Det är många som har talat om att de har varit på internationella klimatkonferenser. När jag var på klimatkonferensen i Warszawa i höstas var det otroligt tydligt för mig att det fanns en kraftig låsning vid begreppet rättvisa. Många utvecklingsländer var mer än en aning sura på att vi pekar finger åt dem och säger: Titta, nu växer ni - då växer era utsläpp. Gör någonting! Samtidigt har vi i den rika världen fortfarande högre utsläpp än de har, och vi har lovat att vi ska ge dem pengar så att de kan minska sina utsläpp samtidigt som de reser sig ur fattigdom. Men vi lever inte upp till de löftena, och vi minskar inte våra utsläpp i tillräckligt hög takt här hemma. Det vi kan göra, det som är vårt ansvar, är att minska våra utsläpp mer. Det kan hända att det leder till lite lägre tillväxt för oss. Jag tror inte att det är någon här som ser det som ett självändamål att minska tillväxten för sakens skull. Jag tillhör å andra sidan den kategori som heller inte ser det som ett självändamål att ha hög tillväxt. Jag vill ha ett gott samhälle för oss som lever här nu och dem som kommer efter oss. Kan vi uppnå det med en hög tillväxt så gärna för mig. Men är det så att man konsekvent säger nej till varenda åtgärd som ska ta oss till det hållbara samhället av rädsla - välgrundad eller ej - att det kan påverka tillväxten, då blir vi inte föregångslandet som kan visa att vi kan ha ett klimatsmart samhälle som är gott för oss som lever här och för dem som kommer sedan. (Applåder)

anf.14 Anita Brodén (FP):
Herr talman! Regeringens ambition och mål är noll nettoutsläpp 2050, med andra ord ett klimatneutralt Sverige. Vi tar klimathotet och FN:s samlade forskare på stort allvar, till skillnad från Sverigedemokraterna. Vi arbetar för ett globalt bindande ambitiöst avtal som ska omfatta ett flertal länder senast i Paris 2015. Vi arbetar för ekonomiska styrmedel samordnade på EU-nivå och ser gärna den svenska koldioxidbeskattningen som ett instrument att exportera. Vi ser en transportsektor införlivad i EU:s handelssystem och att den gröna fonden för de minst bemedlade och för de fattigaste och mest utsatta länderna snabbt kommer på plats. Folkpartiet, herr talman, anser dessutom att det krävs fler bindande avtal inom det arktiska samarbetet kring marina reservat, där förbud mot utvinning av olja och gas måste tas upp. Det behövs också strategier och ansvarsfördelning kring klimatanpassningsåtgärder, något som har varit uppe till debatt här i dag, på kommunal, regional och nationell nivå. Det är givet att när vi pratar om globalt samarbete, internationellt samarbete och EU-samarbete handlar det samtidigt om att vi ska göra vad vi kan på hemmaplan. Vi har ett ansvar. Det har vi visat på många sätt, bland annat genom att vi har antagit en vision om en fossiloberoende fordonsflotta 2030. Det är en hög och nödvändig målsättning med tanke på att nio av tio fordon drivs fossilt och att transporterna står för en tredjedel av utsläppen. Trots att det har skett en ökning under senare år - det är nu 1,8 miljoner fler fordon än 1990 - ligger vi på samma nivå. Det är tack vare teknikutveckling och tack vare en ökad bränsleeffektivitet. Det visar att insatser gör nytta, men det är självklart inte nog, utan nu måste vi gå vidare. Vi hade ett mål. Vi satte upp ett mål: 10 procent förnybar energi i transportsektorn fram till 2020. Vi är nu uppe i 15,6 procent. Vi har alltså redan klarat det med råge. Nu är det en utredare, Thomas Johansson, som har presenterat sin fossiloberoendeutredning. Där finns det många skarpa och proaktiva förslag. Det är nu angeläget att vi tar vara på flera av utredarens förslag och att de kommer på plats. Det är egentligen först då vi kan ge marknaden en långsiktighet. Det krävs långsiktiga spelregler både för industrin och för oss konsumenter. Sammantaget, herr talman, arbetar vi såväl internationellt som nationellt med dessa frågor. (Applåder)

anf.15 Josef Fransson (SD):
Herr talman! I mitt första anförande lyfte jag upp den prominente vetenskapsmannen Lennart Bengtsson och några av hans uttalanden om klimatdebatten, som den förs. Nu tänkte jag följa upp det med en ganska intressant historia som svenska medier i bästa fall har missat men mest troligt ignorerat. I slutet av april anslöt sig nämnde Bengtsson som vetenskaplig rådgivare till den Englandsbaserade tankesmedjan The Global Warming Policy Foundation. Jag kan utan omsvep säga att jag inte känner till denna tankesmedja särskilt väl annat än att jag vet att de har en annan syn på klimatfrågan än till exempel Miljöpartiet, Vänsterpartiet och Centerpartiet. Jag kan använda Bengtssons egna ord för att beskriva organisationen: Ett antal kolleger ser GWPF som en förnekarorganisation. Jag delar på inga sätt denna uppfattning även om jag i flera avseenden har en något annan syn än GWPF när det gäller rent vetenskapliga frågor. Nåväl, Bengtssons ambition tycks i alla fall ha varit att bidra med sitt gedigna kunnande till denna tankesmedja genom rollen som vetenskaplig rådgivare. Att han som vetenskapsman känner sig nödd och tvungen att ge sig in i den politiska dimensionen av klimatdebatten är begripligt. Så här beskriver Bengtsson själv debattklimatet: Det kanske mest oroande är en ökad tendens till pseudovetenskap inom klimatforskningen. Detta visar sig i tendensen att endast rapportera om det som stöder en klimathypotes och avstå från att berätta om det som avviker. Men när Bengtsson hade anslutit sig till den här tankesmedjan lät reaktionerna inte vänta på sig. Organisationer, politiker och många forskare har ju satsat både prestige och heder på apokalyptiska framtidsvisioner. Att en så meriterad klimatforskare som Lennart Bengtsson anslöt sig till dem man kallar förnekare eller till och med världskriminella kunde alarmistsamfundet naturligtvis inte acceptera. Nu händer det grejer. Endast två veckor efter att Bengtsson anslutit sig till tankesmedjan låter han meddela att han drastiskt och hastigt lämnar GWPF. Han skriver i ett brev: Kära professor Henderson. Jag har blivit utsatt för ett sådant enormt grupptryck under de senaste dagarna från hela världen, som har blivit så gott som outhärdligt för mig. Om detta skulle fortsätta kommer jag inte att kunna utföra mitt vanliga arbete, och jag kommer även att börja oroa mig för min hälsa och säkerhet. Jag ser därför ingen annan utväg än att avgå från GWPF. Jag hade inte förväntat mig en sådan enorm världsomspännande påtryckning på mig från en gemenskap som jag har varit nära i hela mitt verksamma liv. Då blir min fråga: Är det här ett önskvärt vetenskapligt klimat? Jag hoppas att ni alla funderar noggrant över detta, som osökt för tankarna till den medeltida inkvisitionen. Det har inte skrivits ett ord i etablerade svenska medier om det som skett, trots att det har varit en världsnyhet och rapporterats friskt på andra håll i världen. Gissningsvis är det kopplat till att även svenska medier har investerat trovärdighet i en ensidig lägesanalys. I ytterligare ett förtydligande säger Bengtsson: Speciellt upphetsad var situationen i USA. En kollega begärde att få sitt namn borttaget från en gemensam publikation. Jag löste dock detta problem genom att dra bort mitt eget namn från artikeln. Tills vidare får jag fortsätta ändå. Jag har fått ett stort stöd av personer och andra kolleger över hela världen. Grunden till misshälligheterna med ett antal andra klimatforskare är att jag har en annan dynamisk och mer positiv framtidssyn och menar att klimatfrågan kraftigt överdrivits i debatten och därvid fått uppenbara religiösa övertoner. Nu hann jag inte färdigt med mitt anförande, men jag får väl spara lite till de sista två minuterna.

anf.16 Jens Holm (V):
Herr talman! Till Josef Fransson och Sverigedemokraterna vill jag ställa två konkreta frågor: Stämmer det att utsläppen i världen av växthusgaser är större nu än någonsin - ja eller nej? Påverkar dessa utsläpp klimatet - ja eller nej? Jag tycker att det vore ganska bra om vi alla kunde få veta vad Sverigedemokraternas ståndpunkt är i dessa grundläggande frågor. Nu ska jag gå över till de andra, som jag vet delar det som är basic - men vi har ganska olika synpunkter på hur vi ska nå fram och rädda klimatet. Miljöminister Lena Ek gjorde en stor sak av att vi har minskat utsläppen här i Sverige. Det har vi gjort. Vi har minskat dem med drygt 20 procent sedan 1990. Och vi i Vänsterpartiet har aktivt bidragit till många av de beslut som fanns på plats för att dessa utsläppsminskningar skulle komma till stånd. Men ett stort problem är att mycket av det som tidigare var våra utsläpp här i Sverige nu har flyttat till andra länder. Vi importerar utsläppen genom att vi importerar mer och mer produkter från andra länder. Utsläppen blir lägre här, men i stället växer de i Kina, Indien och andra länder som tillverkar våra prylar. Dessutom räknar vi inte med flyget, utlandsflyget, när det gäller dessa utsläpp. Det har också ökat lavinartat. Om vi skulle räkna med de utsläpp, Lena Ek, som vi förlägger till andra länder skulle de svenska utsläppen hamna en bra bit över 100 miljoner ton. Mer än hälften av alla utsläpp som vi har i Sverige finns faktiskt i andra länder. Jag ser inte att regeringen har någon strategi för att minska de utsläppen. I stället har vi en regering som ensidigt pratar om att ekonomisk tillväxt är ett självändamål. Det tycker inte vi i Vänsterpartiet. Vi i Vänsterpartiet vill ha utveckling. Det är det viktiga för oss. Vi vill ha ett samhälle som växer. Vi vill ha bättre skolor. Vi vill ha bättre äldreomsorg. Vi vill ha en kollektivtrafik som fungerar. Om bara tillväxten ska växa hela tiden skulle vi kunna släppa ut en massa olja i Östersjön och sedan sanera den oljan, för det växer också tillväxten av. Vi kan inte ha en politik som ensidigt sänker skatter för rika, banker och storföretag och sedan låter vanliga människor ta smällarna. Den politiken leder till att utsläppen ökar på grund av ökat utlandsresande, ökad lyxkonsumtion och sådana saker. Jämlika samhällen, Lena Ek, gör oss bättre rustade att möta framtidens utmaningar. Om jag vet att mina grannar också tar klimatansvar - för att vi har lagstiftat om det och för att det finns nationella handlingsplaner om att vi alla ska göra detta gemensamt - tror jag också att omställningsarbetet blir så mycket effektivare. Resonemanget fungerar också på det internationella planet mellan nord och syd. Vi vet, Lena Ek och alla andra här inne i kammaren, att det är vi i de rika länderna som har ställt till med problemet. De rika länderna står för 77 procent av de historiska utsläppen av växthusgaserna. Det står inskrivet i klimatkonventionen att det är de rika länderna som ska gå före och minska sina utsläpp. Det är de rika länderna som ska bistå de fattiga länderna med ny teknik och nytt kapital. Gör vi så? Nej. Regeringen har inte ens något nytt och additionellt klimatbistånd, som inte tar från den ordinarie biståndsbudgeten. De 300 miljoner kronorna som Lena Ek och andra utlovade till den nya klimatfonden i FN:s regi kommer inte att betalas ut i år. Kan Lena Ek bestrida det? Det vore bra om hon kunde säga att pengarna ska betalas ut. Det handlar om att se bjälken i sitt eget öga. Vi måste se vårt eget ansvar i frågan. Vi måste förstå att vi måste gå före. Vi kan inte tala om att Sveriges utsläpp motsvarar några millimetrar. New Yorks och Tokyos utsläpp motsvarar också bara några millimetrar av världens utsläpp. Vi kan minska utsläppen och rädda världen. Det ska vi göra. (Applåder)

anf.17 Irene Oskarsson (KD):
Herr talman! Som kristdemokrat känner jag tilltro till att människor har en egen vilja och en egen förmåga. Om vi ska rädda världen är det den egna viljan och förmågan vi ska utgå från. Det skulle vara intressant om de tre företrädarna på min vänstra sida - som också är den vänstra sidan - är överens om alla dessa skatter och pålagor och tror att de är lösningen på frågorna, att vi i Sverige kan gå före, vara ett föredöme och ta på oss den ledartröja som vi som svenskar har tagit på oss på olika sätt internationellt, regionalt, om vi med det menar EU-perspektivet, och hemma. Det skulle vara intressant att se om vi någon gång kan bli överens om att utöva en energipolitik i Sverige som leder till grön omställning och teknikutveckling - som också kan exporteras. Kan vi vara överens om att biståndsmålet har gett oss - om jag räknar rätt - ungefär 24 miljarder mer sedan 2000 till i dag? Vi har hållit fast vid enprocentsmålet, som jag är så stolt över att Sverige har. Pengarna ska användas på rätt sätt. Sedan ska vi hitta ytterligare resurser hemma och på andra håll för att också bidra till att förändra till det bättre ur ett klimatperspektiv. Vi ska exportera våra lärdomar om CO2-beskattning. Vi ska exportera vår kunskap om att ge kvinnor möjlighet till utbildning och kompetensutveckling för att på det sättet också skapa ett mer jämställt och jämlikt samhälle, vilket i sig kommer att leda till positiva utvecklingsmöjligheter. Vi hoppar i debatten, herr talman, mellan smått och stort, mellan det stora globala perspektivet och det lilla perspektivet här hemma. Jag kan inte låta bli att konstatera att jag tänker på vad som hände härförleden hemma i det småländska skogslandskapet, nämligen projektet En trave till. Det är fråga om ny teknik. En lastbil kan lasta betydligt mer timmer och stock, kan köra på förnybara bränslen, har lägre axeltryck och kan köra längre till den nya industri som ska producera våra kläder - så småningom kanske till och med producera fiskföda. Jag var på ett oerhört intressant seminarium häromkvällen. Där framgick att det går att omvandla sockersubstans till protein som kan användas som föda för fiskar. Kanske andra djur kan få del av proteinet. Det finns så mycket spännande teknikutveckling. Det finns så mycket resurser att använda. Men om detta ska göras måste människor ha arbete och vara villiga att i detta sammanhang arbeta på flera sätt. Våra gemensamma resurser ska användas på ett smart och effektivt sätt till forskningsutveckling och kunskapsförmedling - som har framförts ett antal gånger i debatten. Internationellt måste vi ta på oss ledartröjan och jobba med fattigdomsbekämpning. Jag tror att det är ett plus - förutom att det är en alliansregering - att vi har en kvinnlig minister i sammanhanget. Vi har i många sammanhang hört att det är kvinnorna som får ta på sig ledartröjan internationellt - i det lilla perspektivet och i det stora perspektivet - för att få förändringar till stånd. Vi måste lägga ned de prestigediskussioner som har förts globalt. Därför är jag glad över att det finns en och annan man - till exempel USA:s företrädare - som kan konstatera att vi behöver göra mer. (Applåder)

anf.18 Miljöminister Lena Ek (C):
Herr talman, ärade ledamöter och ärade åhörare! Klimatfrågan är oerhört allvarlig. De största utsläppen finns inte i Sverige utan i många andra länder. De drabbar mest fattiga människor. Det finns därför oändligt många anledningar till att vi ska jobba tydligt och tufft i frågan. Jag måste ändå upprepa några saker. Om världens utsläpp motsvarar en meter, motsvarar Europas utsläpp, den tuffaste regionen i världen när det gäller att bekämpa klimatutsläpp, en decimeter, och Sveriges utsläpp, ett av världens absolut tuffaste länder i klimatfrågan, motsvarar en millimeter. Vad gör vi hemma och i andra länder? Vi har gjort det dyrast i världen att släppa ut koldioxid. Det kostar 1 000 kronor per ton. Det finns inget land som är i närheten. Vi har stärkt vår roll i klimatförhandlingarna. Vi har antagit bland de högsta klimatmålen i EU och i världen. Vi genomför två globala klimatprocesser som erkänns av FN som bra. De har inletts av Sverige och denna regering. Sverige har en klimat- och energiöverenskommelse med målet att minska utsläppen av klimatgaser med 40 procent till 2020, att skapa en fossiloberoende fordonsflotta till 2030 och ha neutrala utsläpp till 2050. Vi fortsätter det arbetet. Detta är en skarp kontrast mot hur det ser ut på den andra sidan. Alliansen är överens i dessa frågor. Kontrasten mot S, V och MP kan inte vara större. Ni är inte i närheten av att enas om klimatmål och energimix. Vilka åtgärder vill ni sätta på plats tillsammans? Ni har egna förslag, men ni har inte lyckats förhandla ihop dem i klimatfrågan, energipolitiken och internationella klimatprojekt. Det är tre helt olika varianter. Med samarbetspartier som inte tror på tillväxt och vill ha en ekonomi som inte baseras på tillväxt måste Socialdemokraterna berätta hur man vill göra. Det är inte jag som undrar utan också de stora facken. Det gäller också alla svenskar som är beroende av besluten. (Applåder)

anf.19 Matilda Ernkrans (S):
Herr talman! Före valet 2006 var miljö och klimat oviktigt, enligt Fredrik Reinfeldt i Almedalen. Efter valet 2006 exploderade medierna av klimatfrågan. Vintern 2007 lades den fjärde IPCC-rapporten fram. I år lades den femte rapporten fram, som den här debatten har handlat om. Vad har hänt däremellan? Vad har regeringen Reinfeldt gjort mer än att tvinga fram en miljöminister som står i denna talarstol i dag och relativiserar de svenska utsläppen? Först fick vi vänta. Sedan lyckades regeringen presentera en proposition om klimatpolitiken. I den bröt man mot sin egen utfästelse. I stället för att samla breda intressen bakom klimatpolitiken valde regeringen då att lyssna på de få som ville minska Sveriges miljöambitioner. Det var då siffertricksandet började. Man införde en ny beräkningsgrund och fick det att se ut som att man höjde ambitionerna. I stället minskade man ambitionerna för Sverige. Det gjorde man i ett läge där varningarna om klimathotet vuxit sig starkare. Sedan kom inget mer än en mängd oklara besked. Vilka skatter ska vi ha på våra förnybara drivmedel? Hur ska vi stimulera miljöbilar? Koldioxidskatterna har höjts och sänkts, produktionen av förnybart drivmedel har slagits ut, miljöbilsbonus har kommit och försvunnit, oklarheten är stor, investerarna väntar och omställningen skjuts framåt. Det allvarligaste med regeringens miljöpolitik är bristen på långsiktigt klara besked. Det gör att våra ambitioner sänks, att man sviker kvinnor och barn och tricksar med vår framtid. Det är kostnadseffektivt, hållbart, solidariskt och rättvist att ha en ambitiös klimatpolitik för ett bättre Sverige och en mer hållbar värld. (Applåder)

anf.20 Johan Hultberg (M):
Herr talman! Låt mig börja med att besvara Matilda Ernkrans fråga vad vi i Alliansen har gjort. Vi har i princip fördubblat utsläppsminskningstakten. Under den tidigare S-regeringen mellan 1998 och 2005 minskade utsläppen i Sverige med 6 ½ miljon ton. Under Alliansens tid vid makten från 2006 fram till 2013 minskade de svenska utsläppen med 11,1 miljoner ton. Det är en nära fördubbling i utsläppsminskningstakt. Det tycker jag är ett resultat som det förtjänar att känna en viss stolthet över. Herr talman! Jag vill tacka övriga partiers representanter för den här klargörande debatten. Förhoppningsvis har det blivit klart för alla som har följt debatten att en samspelt allians står mot en splittrad rödgrön opposition som går till val på ofinansierade löften, som inte är förberedd och som inte ger väljarna några gemensamma besked. Vi i Alliansen däremot ger tydliga besked om att vi vill föra en kraftfull och effektiv klimatpolitik i Sverige och i EU. Vi vill få på plats ett ambitiöst utsläppsminskningsmål på EU-nivå som leder till bättre fungerande utsläppshandel, vilket i sin tur leder till förbättrade incitament att investera i ny teknik, att fasa ut smutsig energi och att göra energieffektiviseringar. Vi vill slå vakt om Sveriges roll som föregångsland genom att föra en politik för fler jobb och för tillväxt, där vi inte exporterar vår klimatpåverkan. Vi vill att Sverige bidrar till att minska globala utsläpp genom att vi exporterar varor producerade med liten klimatpåverkan. Herr talman! För den som på allvar vill möta klimatutmaningen duger inte Socialdemokraternas, Vänsterns och Miljöpartiets politik. De rödgröna oppositionspartierna för nämligen en politik som gör att utsläppen inte minskas, utan de flyttas. Med den rödgröna politiken får vi mindre tillväxt och färre jobb. Därmed får vi minskade möjligheter att faktiskt ta oss an miljö- och klimatutmaningarna. Alliansen står för en politik där minskande utsläpp går hand i hand med tillväxt och fler jobb. Bara så kan vi föra en ambitiös, långsiktig och framgångsrik klimatpolitik. Tack för en bra debatt! (Applåder)

anf.21 Helena Leander (MP):
Herr talman! Vi började i det stora, i de globala klimatutmaningarna. Men nu är vi tillbaka i det inrikespolitiska käbblet. Hur ska oppositionspartier som lämnat 15 gemensamma budgetar plötsligt kunna leverera en 16:e tillsammans? Nej, det kan ju aldrig gå! Jag tror att det går. Jag tror att det problem som ni i Alliansen har är att ni hade lägre ambitioner på den tid ni var i opposition och att ni har det nu när ni styr. Vi är lite olika inom den rödgröna oppositionen. Det är sant att Miljöpartiet vill gå lite längre än Socialdemokraterna i många klimatfrågor. Det vi däremot enats om är att vi vill göra mer än vad ni vill göra. Vi behöver göra mer. Det behöver inte bara vara ett hot mot jobb och välfärd. Tvärtom tror jag att den gröna omställningen kan ge många nya möjligheter. Då duger det inte att bara vara emot alla åtgärder. Det duger inte att luta sig tillbaka och säga att vi har gjort vårt. Titta hur mycket utsläppen har minskat sedan 1990; nu är det klart. Det är inte klart. Våra utsläpp är fortfarande ohållbart stora i Sverige. Vi behöver göra mer. Vi gröna vill att det ska löna sig att vara klimatsmart både i affären och i styrelserummen. Då behöver vi klimatskatter för att se till att det som är långsiktigt hållbart också blir kortsiktigt lönsamt. Klimatskatterna kan vi investera i alternativen - i tågen, i förnybar energi och i energieffektiviseringen - så att vi får de praktiska möjligheterna att göra de klimatsmarta valen. Det här är ingenting som driver företag ur landet. Det här är någonting som ger förutsättningarna för morgondagens företag, företag som är rustade för de klimatutmaningar som vi vet att vi kommer att möta. Jag är övertygad om att vi rödgröna kommer att kunna prata ihop oss. En sak är vi i alla fall överens om, och det är att vi inte kan nöja oss med det vi har gjort och att vi behöver göra mer än vad vi gör nu. Det skulle vara intressant att höra vad Alliansen vill göra mer. Jag har mest hört vad ni har gjort och vad ni inte vill göra. (Applåder)

anf.22 Anita Brodén (FP):
Herr talman! Jag vill börja med att tacka för en viktig debatt. Särskilt vill jag rikta ett tack till Vänsterpartiet, som initierat denna debatt. Det finns ett stort engagemang i denna fråga. Vi vill göra mycket mer. Vi vill se till att det kommer till stånd klimatavtal såväl på EU-nivå som globalt och att vi fortsätter att driva de frågor som vi har pekat på i dag. Man blir trots allt hoppfull när man tar del av FN:s femte klimatrapport. I den rapporten finns det uttryckt att det fortfarande finns möjligheter, men vi vet att tiden är knapp. Vi vet också att det krävs resoluta beslut och stort samarbete. FN:s kommande möten blir avgörande. Jag är stolt över regeringen, och jag är stolt över att Sverige har tagit ett stort ansvar nationellt och internationellt. Näringslivet visar också att det går att ställa om. Den gröna tekniken och den gröna exporten växer så det knakar. Jag är mycket glad över att så många människor har visat ett stort miljö- och klimatengagemang, för det bådar gott inför framtida beslut, faktiskt ganska tuffa beslut, som vi politiker tvingas fatta. Vi kan inte vara nöjda förrän vi gjort allt som står i vår makt att göra. Tack för denna debatt! (Applåder)

anf.23 Josef Fransson (SD):
Herr talman! Jag fick frågor från Jens Holm. Vi får anledning att återkomma till dem redan på måndag, då vi ska ha en mer detaljerad ämnesdebatt om klimat. Jag tog med mig en affisch som lite grann sammanfattar det jag tror har gjort att Lennart Bengtsson i det här fallet så att säga har gått in i väggen och känt att han måste ge sig in i den obalanserade politiska debatten. Det är en valaffisch från Miljöpartiet som har hängt ute på staden, har jag fått höra. Den föreställer en gungställning, en hel lekpark under vatten. Det här skulle man närmast kunna betrakta som vulgärpropaganda. Jag hittade en uppdatering av affischen på Facebook. Nu är det slutgungat. Under våra barns livstid kommer flera av världens städer enligt ny forskning att hamna under vatten, står det. Vad det är för forskning som det hänvisas till vet jag inte riktigt. Jag vet inte vad man vill signalera med den här typen av skrämselpropaganda. Kanske vill man att folk ska rösta på Miljöpartiet om de inte vill att deras barn ska drunkna, eller någonting liknade. Jag tycker att det är riktigt anskrämligt. Havsytan har stigit obrutet från mitten av 1800-talet med ungefär 2 millimeter per år. Nu ligger stigningen på 3 millimeter per år. Men enligt Miljöpartiet pekar trenden helt plötsligt uppåt, och vi ska få metervis med vatten över hela Sverige och världen. Det är inte seriöst. Jag förstår att många forskare sliter i sitt hår när debatten förs så osakligt. Till sist vill jag bara säga: Ni blir jättearga på mig när jag går upp och drar de här argumenten, men hur ska ni kunna värdera argumenten om ni aldrig får höra dem? Hade inte jag tagit upp dem hade ingen gjort det.

anf.24 Jens Holm (V):
Herr talman! Bara här i Stockholmsområdet kan havsnivån höjas med ungefär en meter inom detta århundrade. Det var därför jag tidigare ställde en fråga till Lena Ek, och hon har ett anförande kvar. Frågan var ifall vi har en nationell myndighet för klimatanpassning. Jag tycker att det är viktigt, för vi har många hårt arbetande tjänstemän som brottas med frågor som saltvattenintrång från havet in i våra sjöar, till exempel Mälaren här i Stockholm, den växande risken för skred i till exempel Göta älv-regionen eller översvämmade städer i södra Sverige, i Skåne och Blekinge. Har vi också, Lena Ek, en nationell anpassningsstrategi för att förhålla oss till de här sakerna? Jag vet att man arbetar hårt i många kommuner och regioner, men många efterfrågar just ett nationellt tag så att man får bra rådgivning och så i de frågorna. Jag tycker att det har varit en bra debatt. FN:s klimatpanel har konstaterat att utsläppen är högre än någonsin. Utsläppstakten ökar också fortare än någonsin, förutom ett litet avbrott 2007 och 2008 då det var en ekonomisk nedgång. Nu fortsätter utsläppen att växa. FN:s klimatpanel säger till oss politiker: Ni kan förhindra en helt eskalerande och okontrollerbar klimatförändring - ni har makten i era händer. Ja, och nu är det oss jag pratar om: Vi har makten i våra händer. Jag tycker att den här debatten har klargjort lite mer vilka vägval vi har i Sverige, vilka partier som vill ha en ambitiös klimatpolitik och göra någonting åt den här frågan och vilka partier som tycker att det är bättre att skylla på andra. Det är upp till väljarna att välja i valet i höst. Jag vill tacka alla som har varit med i debatten och alla som har tittat.

anf.25 Irene Oskarsson (KD):
Herr talman! Tack för en väsentlig och viktig debatt! Jag kan konstatera att vi ibland har lite svårt att hålla oss på en nivå som det är viktigt att hålla sig på. Vi har att ta ett gemensamt ansvar för de långsiktiga frågorna i Sverige. Vi kristdemokrater är, som jag sade i det tidigare inlägget, oerhört glada över den energiuppgörelse som är gjord. Vi önskade att fler skulle vara med på den vagnen för att detta skulle bli ännu tydligare för dem som vill jobba och satsa resurser på utveckling. Vi ser också vikten av att vi tar till oss dessa rapporter, precis som jag sade inledningsvis. Ingen vore gladare än jag om de varit felaktiga och vi ändå hade gjort som de sade - då skulle det bli riktigt bra. Jag har några utskrifter av rapporterna som jag gärna skickar med som läsning för Sverigedemokraterna. Jag tror också att det är oerhört viktigt att Sverige fortsätter att visa att det går att göra förändringar utan att ta på sig tagelskjortor. Jag slutade mitt förra inlägg med att konstatera att jag är glad över att USA nu kan visa att man är beredd att göra någonting. Jag hoppas att det blir verklighet. Jag hoppas att utvecklingsländer som har väldiga rikedomar, Kina och Indien, därmed gör sina beting. I det arbetet krävs att det finns politiker som har statsmannaskap nog att tänka längre än en mandatperiod, tänka längre än fem år, tänka i generationer. Jag är glad över att alliansregeringen har det perspektivet när vi jobbar med alltifrån utbildning och utvecklingsfrågor här hemma till det internationella perspektivet. Jag är också glad över att kunna fortsätta att jobba för att vi ska ha en stark biståndspolitik i Sverige som underlättar detta arbete. Tack för debatten! (Applåder)

anf.26 Miljöminister Lena Ek (C):
Herr talman! Allra först vill jag säga att jag inte tycker att det är snyggt när en enskild person görs till slagträ i en riksdagsdebatt utan att vara närvarande. Jag hoppas att han är tillfrågad. Klimatfrågan är oerhört allvarlig. Den påverkar oss alla, men allra mest påverkar den fattiga länder och fattiga människor. Det ger oss ett särskilt ansvar, eftersom vi är ett land med stora resurser. Vi har från Alliansens sida visat resultat i miljöpolitiken. Vi har bland världens tuffaste klimatmål. Vi har världens tuffaste CO2-skatt. Vi har visat att vi redan klarar av EU-målen och att vi kommer att klara av våra egna, mycket tuffare mål - -40 procent till 2020 och en fossiloberoende fordonsflotta till 2030. Vi är inte nöjda med att bara klara mål till 2020. Vi stakar nu ut riktningen hela vägen fram till ett CO2-neutralt Sverige 2050. Vi tänker fortsätta med den här sortens politik, där vi binder ihop jobb och miljö. Vi tror att den sunda tillväxten är viktig för människor. Detta står mot en opposition som inte kommer överens om energipolitiken, om klimatpolitiken eller hur man ska klara av den internationella solidariteten i olika former av klimatprojekt. Medan ni lägger energi på att avskaffa tillväxten använder vi tillväxten för att satsa på förnybar energi. Det är inte bara jag som undrar hur ert alternativ ser ut - det gör nog varenda svensk medborgare som vet att det påverkar jobben, påverkar hela landet och påverkar ungas möjligheter att ta sig in på arbetsmarknaden. Det undrar också till exempel stora fack som Metall och Transport. Avslutningsvis, herr talman, vill jag på FN:s miljödag när vi har haft den här stora, viktiga klimatdebatten tacka alla deltagare. Som miljöminister och centerpartist är jag glad ju fler som diskuterar miljö- och klimatpolitik. Det gör att vi kommer framåt. (Applåder)
 
/